Om jag inte var så pass avog mot termen konceptkonst, skulle jag säga att Thomas Tidholms nya bok är ett litet medtagbart konceptkonstverk. Boken heter Yngve Kvists minnen. Den är skriven som en dagbok över en obemärkt mans liv, som prosaiska fragment ur en gammal anteckningsbok vars bleknade ränder, inkluderats i typografin och i omslagets vaxduksartade pärmar. Gamla foton understryker atmosfären.
Det finns något rörande i ”konceptet”. Detta ska inte överge oss. För
Thomas Tidholm har skrivit en bok som samlar all hans erfarenhet av lantliga
mödor till en inkännande och samtidigt humoristisk betraktelse av en människa
som blev kvar uppåt skogarna.
Jag tänker att Ödet
var emot mig från första stund
Så är min fasta
bedömning. Medger dock
att där funnits
annat. Hur kärleken i hävningar
gick upp och ner
och till och med i stunder
kunde löpa som en
tokig
utöver landskapet,
det minns jag väl
Hilding Kvists minnen omfattar både ägandet av ett hemman, kor och grisar,
jobb som han får och blir av med, kvinnor, barn. Ett liv så alldagligt att det
blir gåtfullt, som när Hilding frågar sig vem han är i spegeln, och undrar över
vad hans liv var värt.
Lyckligaste
tiden i livet
måste varit då
jag inte visste om det
Erfarenheten av liv och gamla skrifter i Hälsingland har berikat Tidholms
språk, och gett det en klang av äldre skolsvenska. Hilding Kvist talar till oss
långt bortifrån, med få valörer, och blir just därför så trovärdig som rösten
av ett liv på väg att suddas ut.
Det är delvis den ton Tidholm länge haft, men som han ibland slarvat med, i
någon radiopjäs där det gått av bara farten. I den här boken, en av hans allra
bästa, finns en suverän avvägning mellan inlevelse och distans, ömhet och humor.
Här smälter saker riktigt samman: Det är hans röst och det är samtidigt den i
världen betryckte Hilding, en utsocknes bror till alla gamsvenskar. En man som
passivt rör sig mellan kvinnor, barn och jobb och som mest bara finner sig
själv på ett särskilt ställe i skogen, ett ställe han aldrig berättar för någon
om.
Där har vi den i oss alla lommande skogstoken, den töntigt romantiske och
jagsvage passageraren i inlandet Sverige, den där mänskan, som vi inte kommer
ifrån, hur mycket vi än sträcker oss efter franska filosofer och
prinsessbröllop och dragshower.
![](https://blogger.googleusercontent.com/img/b/R29vZ2xl/AVvXsEi0kOFJd5z888K9F51uHNBHIxFFZxQpnXBHuhYPt29BWK8tizUiV0SbpBpeJYycZdIMCC3PaOipQYa7g052gaNMiZehJBBDsFsvaxEhgcZ-czvQh8UljrVQITzz1kC4w9O03BfPas3cuSI/s320/9789146224112.jpg)
-------------------------------------------------
Texten tidigare publicerad 3/5/15 i Sundsvalls Tidning.